Jaromír Zemina: Nejsem blouznivec, jsem snivec, ale za packého blázna se počítám
Rodák z vesničky u Nové Paky považuje kraj svého dětství za sobě nejbližší, přestože už půl století žije v Praze. Jako historik umění uspořádal bezpočet výstav v Národní galerii i mimo ni, objevil malíře Aléna Diviše a pomohl na svět dílu malířů - outsiderů. Přátelil se s Janem Zrzavým a Jiřím Johnem , je velkým znalcem jejich tvorby. Ve svých knihách ale nepíše jen o výtvarném umění. Baví jej spojovat umění se životem.
„Instalovat výstavu znamená nejpřímější a nejkomplexnější kontakt s uměním. Dnes si kunsthistorici usnadňují situaci tím, že výstavy zadávají architektům. Za našich časů bylo věcí cti a velkým potěšením nainstalovat výstavu sám. Obrazy jsou pro mne také věcmi. Je důležité moci si na ně sáhnout a zjistit třeba, jak je Picasův obraz těžký.“
Psát srozumitelně o složitých věcech ve výtvarném umění považuje Jaromír Zemina za svůj spisovatelský úkol. Přemýšlí o smyslu slov, na což se podle něj v dnešním světě už zapomíná.
Je autorem knížek přítulně malých rozměrů, které označuje za postelové, ale vyšla mu také kniha tisícistránková Via artis Via vitae. Z potřeby a radosti nepsat jen o výtvarném umění vznikly knižní soubory kratších textů jako Knížka zimního času nebo Z cest a cestiček. Nedávno vydal své vzpomínky Léta v Arnoštově a úvahy O zvířatech od mravence k medvídkovi. Knihu Pozdní texty pokládá za osobnější a otevřenější, než všecky své předchozí: „Co naplat, je to knížka i o stárnutí.“
Člověk s duší poutníka, nevyvratitelný venkovan a historik umění se zvláštní citlivostí k malým dějinám ukrytým za těmi velkými, skládal obrazy na výstavách tak, aby zpívaly. Na Kuksu studoval sochy Matyáše Brauna a tvorbu neznámých autorů sledoval na Lennonově zdi na pražské Kampě. Přes třicet let působil v Národní galerii.
Je milovníkem hudby, do jejího vnímání promítá pohled malíře.
Jaké jsou tři nejzajímavější momenty české hudby? Začátky Dvořáka a Martinů a konec Bedřicha Smetany.
Hostem vltavské Vizitky byl Jaromír Zemina nedlouho před svými devětaosmdesátými narozeninami: „Od jisté doby mě pouští v metru sedět, což vždycky odmítám. Moc starý se necítím.“
Více z pořadu
E-shop Českého rozhlasu
Vždycky jsem si přál ocitnout se v románu Julese Verna. Teď se mi to splnilo.
Václav Žmolík, moderátor
![tajuplny_ostrov.jpg tajuplny_ostrov.jpg](https://vltava.rozhlas.cz/sites/default/files/styles/cro_3x2_mobile/public/images/dc6840ce882ec3bac8e628bfab9f5bc9.jpg?itok=MGjKRqj7)
![](https://vltava.rozhlas.cz/sites/default/files/styles/cro_1x1_mobile/public/images/6515d334428e57ce276151baa6fa5313.jpg?itok=m8R2tATO)
Tajuplný ostrov
Lincolnův ostrov nikdo nikdy na mapě nenašel, a přece ho znají lidé na celém světě. Už déle než sto třicet let na něm prožívají dobrodružství s pěticí trosečníků, kteří na něm našli útočiště, a hlavně nejedno tajemství.